No trobo les paraules.
Hi falta un septó, aquí.
Éreu tot un cavaller.
No em pegàveu si no m'ho mereixia.
Collons.
Menys un cop a Estany Donzella.
El pastís se'l va menjar el noi de la taverna.
Jo no. Ja us ho vaig dir.
Mira que ets...
És igual, ara.
Us hi deixaria l'espasa, però...
a sota terra es rovellaria.
No us hauríeu d'haver mort, ser.
Cuidaré bé els cavalls.
Si us vengués els tres, menjaria com un rei.
Un any o dos.
I després què?
Segur que acabaria de bandoler o de mendicant.
Anem a una ciutat?
A Port Reial? A Lannisport?
O ens fem de la Guàrdia?
Deixeu estar la dama.
S'adapta a la meva mà tan bé com a la seva.
I hi ha un torneig al Gual de la Cendra.
EL CAVALLER DELS SET REGNES
Hola.
Ets el mosso de quadra?
Estrijola bé el palafrè.
I civada pels tres.
-Te'n pots cuidar? -Podria. Si volgués.
Què és, això?! Cuida't dels cavalls.
Si ho fas bé, rebràs una moneda i si no, un calbot.
Seieu on vulgueu.
El xai és bo, el rostim amb herbes.
I tinc ànec que ha caçat el nano.
Què fareu?
Tot.
De lloc en teniu, sí.
-És lluny, el Gual de la Cendra? -A un dia.
El nano us ha mirat els cavalls o se n'ha escapolit?
No, ara hi és.
Tenim mig poble al torneig.
Els meus hi serien, si els ho hagués permès.
Us juro que no sé per què.
Home i cavaller són d'un mateix fer.
I mai cap justa ha fet variar el preu dels ous.
Aneu cap al torneig, també?
He somiat en vós.
Foteu el camp de davant meu. Va.
Senyor?
No li feu pas cas, ser. A veure com tenim el menjar.
Senyor...
-Ets un lladre! -No volia fer res mal fet.
Treu-te aquesta armadura. Va.
Sort que en Tro
no t'ha clavat una coça en aquest cap de trons.
És un cavall de batalla, no un poni.
El puc muntar tan bé com vós.
Vols tancar la bocota?
Soc cavaller, per si no ho saps.
No ho sembleu gens.
Ah! Tots els cavallers són iguals, oi?
No. Però tampoc són com vós, no.
Dueu una corda per cinyell.
Mentre m'aguanti la beina, ja fa el fet.
Aneu al torneig, doncs?
Voleu entrar a les llices?
Sí, suposo que sí.
Porteu-me amb vós, va. Sisplau.
I la teva mare què hi dirà?
Poca cosa.
És morta.
Així l'hostalera no és...?
-Ets orfe, noi? -I vós?
Ho vaig ser.
Fa temps.
Fins que em va recollir el meu ser.
Em va ensenyar les arts, el vell.
M'ho va ensenyar tot, de fet.
Com va saber.
Si em porteu al Gual de la Cendra,
us puc fer d'escuder.
I em podríeu instruir. Com sapigueu.
No. No necessito cap escuder, jo.
Tot cavaller en necessita un.
I diria que vós més que ningú.
I tu necessites un bon clatellot.
Omple-me'l de civada. Me'n vaig al Gual.
Tot sol.
Ep, nano,
fes-me cas:
no et convé, fer d'escuder d'algú com jo.
Per la feina.
Fes morros, si vols. Sé que tot just me n'hagi anat, l'agafaràs.
Dispenseu-me.
Voldria parlar amb el mestre del torneig.
Què vols, noi?
He tornat a guanyar!
Vinc al torneig.
El torneig del meu senyor és per cavallers.
Tu ho ets?
I deus tenir nom, suposo.
Dunk.
Ser Dunk.
He sigut escuder des de petit de Ser Arlan d'Arbrepenic.
Em va armar cavaller abans de morir. Amb la seva espasa.
Aquí, al pom, hi ha el seu penic.
Home, una espasa sí que ho és, i tant.
Però no n'he sentit a parlar, de l'Arlan d'Arbrepenic.
N'eres l'escuder, dius?
Sempre em va voler armar cavaller.
Com ell.
Arribaré a ser cavaller, Ser?
Com vós?
S'estava morint.
Va agafar l'espasa i em va fer agenollar.
Em va manar ser un bon cavaller
per defensar els febles i els innocents.
I servir el reialme amb puixança.
I jo l'hi vaig prometre.
Tot cavaller fa cavallers, sí.
I n'hi va haver algun testimoni?
Només un pit-roig dalt d'un arbre.
Ets al Gual de la Cendra.
Saps què els fem, als que simulen juraments sagrats?
-No... -Els pengem, tots nus,
de mans i de peus.
I aleshores, els fem caure de cul a sobre d'una punxa esmolada
que els obre en canal.
És "la cadira del Gual de la Cendra".
T'ho torno a preguntar:
N'hi va haver algun testimoni, més enllà de l'ocellet dels pebrots?
A veure...
Daixò... Plovia i...
Et prenc el pèl, noi.
La cadira del Gual...
Has rebut al cap o què?
Ets al Domini, no a les terres dels rius.
-La cadira del... -Aquí no ens hem d'escudar
del flagell d'uns camperols que fan via cap als tornejos.
Et caldria calé,
armadura, cavalls, homes, preparació...
Déus del cel!
Imagina't un pobre pagès
atacant Lyonel Baratheon a les llices.
-Vaja, seria... -Una altra mena d'entreteniment.
Jo no soc pagès.
Per l'aspecte ho sembles.
Mira,
Lord Ashford es vanta d'importància.
Els déus deuen saber per què.
I em toca a mi despatxar tot de cavallers amb terres
i de mercenaris que busquen enfrontar-s'hi.
Ho entens?
Per aquí hi volten prínceps.
No, esclar.
Al teu difunt senyor,
el coneixien, els cavallers que han vingut?
En un pavelló
hi oneja l'estendard de la Casa Dondarrion.
Sí, Ser Manfred, correcte.
Ser Arlan va servir el seu pare a Dorne ara fa uns anys.
Ser Manfred ens recordarà.
Per la flaire, no ho dubto.
Si dona fe del teu bon honor,
compareixeu aquí abans no comenci el torneig.
Deixeu els escortes a fora.
-Així ho faré. -Bé.
Entens, doncs, que els vençuts en torneig lliuren armes,
armadura i cavall als vencedors i que cal pagar per recuperar-los?
Sí.
I tens capacitat de pagar el rescat?
Esclar, que no.
Vull dir que no em farà falta.
Qui em va pa...!
Compte amb aquells dos. Bonica.
Perdoneu. Hauria de parlar amb Ser Manfred.
Ara dorm, senyor. Pagueu i es llevarà.
No puc...
No puc pagar.
Quin cavaller no pot pagar?
-Un cavaller errant, oi? -Un què?
És com un cavaller, però trist.
No, trist no.
Fan nit al ras perquè cap senyor els acull.
Que trist.
Ser Manfred es devia fotre la seva dona.
No, no, no en tinc, de dona.
-És que acostumem a rebre esposos. -Aquest la clavaria a més d'una.
Abans, ens la clavaria a nosaltres.
Diu que té per missió omplir el món sencer de pèl-rojos.
Ah, doncs jo soc pèl-roja.
Mira, com jo.
Doncs,
quan espereu que Ser Manfred es desperti?
Podria ben bé ser al capvespre.
Al capvespre.
-Adeu. -Això.
Ase...!
Aquella què deia, eh?
Com, que trist?
Com a mínim, no tant per merèixer un comentari així.
A més, Ser Arlan sempre deia
que el cavaller errant és el més autèntic de tots.
Quan guanyem la primera justa,
tindrem el cavall i l'armadura del vençut;
potser l'or i tot.
Poc trist em veuran.
Sí.
Vull dir "si guanyem".
No és cap ofensa al rei,
distreure's una mica amb bons pensaments.
No perdis el temps amb mi, Raymun.
No serveixes per res, rata inútil.
Què mires, escòria d'ulls clars?
És una espasa, el que dus?
Sí, per dret em pertoca.
Quines coses de dir.
Soc Ser Steffon Fossoway.
Prova't amb mi.
Ja veus que el meu cosí encara està verd.
Endavant.
Potser estic verd, però el meu cosí està podrit.
-Feu-li saltar les llavors. -Calla.
Gràcies, però tinc altres feines, ara.
Feines de cavaller errant, sens dubte.
Ets un tros d'home, collons.
Tros de cabró!
Ser Grance!
Potser ens convindria un allotjament més tranquil.
Cony!
Encara és al llit.
Encara?
Has de saber que té gota.
Una de les absurdes misèries de la vida.
El priva de dormir a la nit.
Ah, no, i tant, és que...
Res, m'és una mica urgent, parlar amb ell.
Vull mirar si puc ser a les llices, demà.
A les què?
Parla de les justes.
Són un perill gran.
Sí, bé, ahm...
No em veig gaire sobrat d'opcions, oi que no?
I si vull acabar servint un castell...
Cal posar el cos en perill per plaure els estranys.
La nostra feina.
Calla. T'has de fer la morta.
Busca comeses amb menys risc.
Et faran més bé.
D'una puta a una altra.
No us foteu de mi.
Només demano una mica d'ajuda.
Ho tornaré a provar demà al matí.
Ho sento, noi.
Ei, que no ens fotem de tu.
Ens trobem nois molt tendres a cada torneig.
Amb molta glòria al cap, però molt poca a les mans.
Bé, potser soc diferent, jo.
Tingues cura del teu cos.
No te'n donaran cap altre.
L'heroi, valent, avança ferm
i ho abandona tot sense feredat,
el pare, i també un amic,
per conèixer un món despietat.
El destí,
per explorar camins d'atzar,
li traçà la senda
que ara s'estreny.
Vingut del no-res tot ho arrisca
i ignora mirades de desdeny.
Potser no és més que un foll,
però ferm pren un escut que és mirall.
Si el seu humil rostre s'exposés,
faria cap a un despietat final
així que el drac descobrís
que darrere la disfressa hi ha un home banal.
Mig home!
-A tu et semblo mig home o què? -Sí,
mig home-mig gegant.
Mireu,
no us hauria d'haver esperonat a combatre el meu cosí.
Us hauria trencat la mà o un genoll, potser.
Estomaca els homes a l'entrenament,
per si després se'ls troba a les llices.
A tu no t'ha trencat res.
Som de família,
però ell és de la branca més vella de l'arbre,
com bé s'esforça a repetir-me.
Tu i el teu cosí entreu al torneig?
Ell sí.
I jo també, si hagués pogut. Però només soc escuder.
Lluites bé, per ser escuder.
Teniu aspecte de bon aspirant.
Quin escut voleu colpejar?
Tant me fa, això.
És ben bé el que heu de dir.
Bé, sí, no és veritat que tant me faci.
Teniu gana?
Sempre.
Gràcies.
En Lyonel Baratheon.
La Tempesta Riallera, li diuen.
El feia més gros.
4.000 anys, fa ja.
-4.000 anys... -On vas?
Només sento desgraciats. No em sento a mi.
Vull dir una cosa profunda, si és que algú em vol escoltar.
Fa 4.000 anys,
els nostres avantpassats es van reunir
als vastos terrenys d'aquí fora
per batre's a garrotades
i fer una mica de gresca.
I diuen que va ser la primera justa d'aquest país.
Doncs jo dic...
Què coi volia dir? No me'n recordo.
L'home no pot concebre tal joia.
Qui va ser, doncs?
Qui va ser?
A pastar.
100 monedes d'or per l'home, bèstia o déu que em pegui més bé.
Cruspiu-vos les aus
i a ballar!
Us han clavat mai un cop als morros?
Com... Com dieu, Ser Lyonel?
Homenot!
Reben més els alts que els petits. Ho sabíeu?
No, però... però ja m'ho crec.
El cap l'acoteu
per no rebre cops?
Jo no m'acoto.
Us heu encongit
com una donzella la nit de noces.
Ah, no volia faltar al respecte a ningú.
Allà d'on jo vinc,
aprens a passar desapercebut.
Els set us van concedir talla;
sigueu alt, doncs.
O us hauré de declarar heretge i fer-vos cremar,
ofegar i llençar des d'un lloc...
No ho sé. Què se'ls fa, als heretges?
Cremar-los, senyor.
Bé.
Què m'heu portat?
Ser, us...
Us demano perdó, senyor, no sabia que...
Us voleu guanyar el meu favor
i veniu amb les mans buides?
Lord Cafferen,
el fanfàrria de vermell,
es fa pregar amb els arrendaments.
La seva gent passa gana a l'hivern, però ell ha enllustrat
aquella fotesa de les bodegues familiars
perquè es pensa que tot home, a la seva manera,
vol la teva ajuda
o el teu cap.
Així busqueu el meu cap, doncs?
Que què?
No.
I què collons hi foteu, aquí?
Sopar.
Home.
Té certa lògica.
Sopar.
I com us dieu?
Dunk. Ser Dunk.
És ridícul.
Us agrada ballar?
I a qui no?
S'alçà el mar. Es podia llepar la sal a l'aire.
Però jo volia saber els fets dels que moren al mar,
i em vaig endinsar a la tempesta.
No teníeu por?
Dins d'un home hi ha més homes.
Ho vaig haver de fer.
Com els de les terres de les tempestes.
Si ells podien, jo també.
El millor era no turmentar-se.
Sí, jo
em turmento molt.
De vegades, penso que massa i tot,
i quan ho penso, encara em turmento més.
-Soc ràpid i fort, això sí. -Sí.
-Però vós també. -Sí.
A més, us heu entrenat amb l'espasa i la llança
amb els millors mestres d'armes del reialme.
Llavors,
quina confiança hi puc tenir, en mi?
Ah, cap ni una.
Però és un gran honor,
posar-se a prova contra un adversari digne.
No us vull faltar al respecte,
però això és molt fàcil de dir.
Vós teniu un nom
i un llegat.
Però jo,
amb una derrota, no podré recuperar ni el cavall.
Un cavaller sense cavall no és cavaller.
Cert.
I què he de fer, doncs?
No ho sé.
Estic molt begut, ara.
Molt bé.
Gràcies.
Perdó.
Ser Arlan d'Arbrepenic.
Va servir el vostre pare per caçar el rei Voltor a les Muntanyes Roges.
-Jo era tan sols un jove... -Però no havíeu dit que éreu dornès?
No, ha dit que allò li penjava com a un dornès.
No, he dit que havia penjat un dornès.
Potser podem parlar demà al matí.
No et veig digne de fortuna. Ni d'honor, tampoc.
Retira't.
Però a Ser Arlan el van ferir servint el vostre pare.
Com el podeu haver oblidat?
El meu senyor pare va portar 800 espases a aquelles muntanyes.
Hem oblidat homes que es van endur més ferides que ell.
Sisplau, ser,
no se'm permetrà competir al torneig,
si cap senyor o cap cavaller respon per mi.
I en què m'afecta, a mi?
Tu!
Què...?
-Què hi fas, aquí? -Coure un peix.
En voleu?
No, vull dir
que com has arribat aquí. Has robat un cavall?
He pujat a un carro de xais.
De xais...
Doncs ja te'n pots buscar un altre.
No em podeu fer marxar. Ja n'he tingut prou, de l'hostal.
Escolta,
no et penso aguantar cap més insolència, noi.
T'hauria de tornar a casa dalt del meu cavall.
Hauríeu d'anar fins a Port Reial.
Us perdríeu el torneig.
A Port Reial?
-Ets del Cau de Puces? -No.
Ah.
Això què hi fa, aquí?
Ho he rentat.
He fet foc, he pescat el peix i he pentinat els cavalls.
També us hauria plantat el pavelló, però no l'he trobat enlloc.
-És allò, el meu pavelló. -Un arbre?
Sí, i a un cavaller de veritat no li cal res més.
Prefereixo dormir sota els estels que en una tenda plena de fum.
I si plou, què?
L'arbre em resguardarà.
Degotarà.
Sí, això sí.
Com us dieu?
Dunk.
Ser Dunk. No fa de cavaller.
Que ve de Duncan?
Sí.
Ser Duncan de...
Ser Duncan l'Alt.
No n'he sentit a parlar.
Coneixes tots els cavallers dels Set Regnes?
Els bons, sí.
I tu tens nom, lladre?
-Egg. -Egg.
Doncs Egg,
per dret, ara t'hauria d'atonyinar i fer-te tornar,
però no sembla que mengis gaire,
i si jures que faràs el que jo et digui,
deixaré que em serveixis al torneig.
I després, bé,
ja ho veurem.
Poca cosa tinc,
però si demostres que vals prou,
tindràs roba per posar-te i la panxa plena.
Et vestiré amb roba aspra
i menjaràs bou i peix salat,
però no passaràs gana.
I et prometo que no et pegaré.
Si no és que t'ho mereixes.
Sí, senyor.
Ser.
Només soc un cavaller errant.
Un estel fugaç porta sort a qui el veu.
Au, dorm, noi.
Ara, els altres cavallers són dins dels pavellons,
observant un sostre de seda en lloc del cel.
Que vols un clatellot?
Llavors, som els únics afortunats?